КОМПЕТЕНТНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ В СИМУЛЯЦІЙНОМУ НАВЧАННІ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ РЕЗУЛЬТАТІВ ОСКІ ЗА ОСВІТНЬОЮ ПРОГРАМОЮ «МЕДИЦИНА»
Мета роботи – провести порівняльний аналіз рівня опанування практичних навичок на різних станціях симуляційного іспиту ОСКІ для оцінки якості підготовки здобувачів за ОП «Медицина». Матеріали та методи. Проаналізовано результати ОСКІ у 2025 році за освітньою програмою «Медицина» (медичні факультети №1 та №2) Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (n=1039). Оцінювання проводилося на симуляційних станціях, що охоплювали маніпуляційні, діагностичні та комунікативні навички. Для кожної станції визначали середні значення, стандартне відхилення, медіану, міжквартильний розмах та 95% довірчі інтервали. Проведено порівняльний аналіз результатів між станціями, визначено частку студентів із результатами <60 балів та здійснено попарне порівняння оцінок. Результати. Середній підсумковий бал становив 179/200. Більшість середніх значень перевищували 90%. Найвищі результати отримано на станціях визначення групи крові (95,23), малих маніпуляцій (94,78), допомоги при травмі (94,49) та фізикального обстеження (93,96). Найнижчі показники виявлено для інтерпретації ЕКГ (77,73) та розпитування терапевтичного хворого (80,10). Найбільша варіабельність спостерігалась для інтерпретації ЕКГ (SD=22,49; IQR=35). Найвища частка результатів <60 балів зафіксована на станціях клінічного розпитування та інтерпретації ЕКГ. Кореляційний аналіз не виявив значущих зв’язків між оцінками на різних станціях. Висновки. Загальний рівень підготовки є високим, однак встановлено дисбаланс між клінічними компетентностями. Найкраще сформовані алгоритмізовані навички, тоді як когнітивні компоненти (інтерпретація ЕКГ, клінічне мислення) залишаються найбільш уразливими. Незалежність результатів між станціями обґрунтовує необхідність диференційованого підходу до навчання та оцінювання, із посиленням підготовки за проблемними напрямами та індивідуалізацією освітніх траєкторій.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РОЗВИТОК ТА РОЛЬ СИМУЛЯЦІЙНОГО НАВЧАННЯ У ВИКЛАДАННІ ПЕДІАТРІЇ В НАЦІОНАЛЬНОМУ МЕДИЧНОМУ УНІВЕРСИТЕТІ ІМЕНІ О. О. БОГОМОЛЬЦЯ В РАМКАХ ПРОЄКТУ ERASMUS+ UKRAINEDIGITRANS
Медична освіта в Україні стикається з серйозними викликами через етичні обмеження та тривалий вплив повномасштабної війни на клінічні бази навчання. Традиційні підходи на основі наставництва, що спираються на принцип «побачив – зробив – навчи іншого», недостатні для забезпечення компетентності у критичній педіатричній допомозі. Симуляційна освіта пропонує структуроване, безпечне та ефективне рішення, що дозволяє багаторазово практикувати технічні навички, клінічне мислення, командну роботу та управління кризовими ситуаціями без шкоди для пацієнтів. Педіатричні симуляційні модальності варіюються від тренажерів низької достовірності до високодостовірних комп’ютеризованих манекенів, стандартизованих пацієнтів, симуляцій на робочому місці та занурювальних середовищ віртуальної реальності. Ці підходи підтримують комплексний розвиток компетенцій, рефлексивне навчання та стандартизовану оцінку, одночасно покращуючи міждисциплінарну співпрацю та безпеку пацієнтів. У межах проєкту ERASMUS+ UkraineDigiTrans впровадження симуляційної освіти в Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця модернізує педіатричну підготовку та узгоджує її з європейськими стандартами компетентностей. Продовження інвестицій у симуляційну інфраструктуру, розвиток викладацького складу та міждисциплінарне навчання є критично важливим для забезпечення сталого покращення педіатричної медичної освіти та результатів охорони здоров’я дітей в Україні.
ЦИФРОВІ ПЛАТФОРМИ ДЛЯ БЕЗПЕРЕРВНОГО ПРОФЕСІЙНОГО РОЗВИТКУ ЛІКАРІВ У СИСТЕМІ ПІСЛЯДИПЛОМНОЇ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ (ВІДКЛИКАНО)
Повідомлення про ретракцію Редакція наукового періодичного видання «Медицина та фармацiя: освiтнi дискурси» повідомляє, що рішенням редакційної колегії від 29 травня 2026 року було здійснено ретракцію статті «Цифрові платформи для безперервного професійного розвитку лікарів у системі післядипломної медичної освіти» (Автори: Вєсова Олена Петрівна, Кривошеєва Анна Ігорівна, Камінський Валерій Валерійович). Причина ретракції: виявлення дублювання публікації авторами. Ретракція здійснюється з метою забезпечення принципів видавничої прозорості, редакційної етики та захисту наукового простор, запобігання штучному дублюванню наукових метрик. Цифрові платформи відіграють важливу роль у медичній галузі, забезпечуючи лікарів доступом до актуальної інформації, навчальних матеріалів та можливостей для підвищення кваліфікації. Метою статті є обґрунтування значення цифрових платформ у системі післядипломної медичної освіти, а також визначення їх переваг, обмежень і перспектив впровадження. Для досягнення поставленої мети було використано такі теоретичні методи: аналіз, синтез, абстрагування, індукція та дедукція. У результаті дослідження було проаналізовано сучасні підходи до безперервного професійного розвитку лікарів, а також виявлено місце цифрових платформ у цій системі. Серед основних форм організації навчального процесу виділено традиційне очне, дистанційне, змішане навчання та самоосвіту. Кожен із цих підходів має свої особливості і може бути ефективно інтегрований із цифровими рішеннями. Охарактеризовано основні типи освітніх цифрових платформ, що використовуються для підвищення кваліфікації лікарів. Системи управління навчанням (Moodle, Blackboard), платформи масових відкритих онлайн-курсів (Coursera, edX), професійні медичні освітні платформи (Medscape, BMJ Learning) та мобільні освітні додатки (Figure 1, UpToDate Mobile) є найбільш популярними серед медичних працівників. Також розглянуто платформи з елементами штучного інтелекту, які здатні адаптувати навчальний процес до потреб користувачів. Крім того, визначено перспективи використання цифрових платформ і напрями їх удосконалення для підвищення якості післядипломної медичної освіти. Зокрема, акцентовано увагу на персоналізації навчання через адаптивні курси, інтеграції симуляційних технологій, розширенні інтерактивних форм навчання та забезпеченні якості контенту. Важливим аспектом є технічна і цифрова підтримка медичних працівників для підвищення їхньої цифрової компетентності. У висновках підкреслено, що цифрові платформи мають значний потенціал у забезпеченні безперервного професійного розвитку лікарів, проте їхня ефективність залежить від належного впровадження та адаптації до потреб користувачів.
ЗАСТОСУВАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ В МЕДИЧНІЙ ОСВІТІ: ЕТИКА ТА АКАДЕМІЧНА ДОБРОЧЕСНІСТЬ
У статті досліджується проблема застосування штучного інтелекту (ШІ) в медичній освіті в контексті етики та академічної доброчесності. Актуальність теми зумовлена активною цифровізацією освітнього середовища та широким впровадженням інтелектуальних систем у підготовку майбутніх медичних фахівців. Проаналізовано основні напрями використання ШІ в освітньому процесі, зокрема персоналізацію навчання, симуляційні технології, автоматизоване оцінювання та підтримку наукових досліджень. Визначено ключові етичні виклики, пов’язані із застосуванням ШІ: проблема відповідальності, непрозорість алгоритмів, ризики порушення конфіденційності та зниження рівня критичного мислення здобувачів освіти. Особливу увагу приділено питанням академічної доброчесності, включаючи ризики плагіату, некоректного використання згенерованого контенту та необхідність забезпечення достовірності результатів досліджень. Проаналізовано нормативно-правове регулювання, зокрема Закон України «Про академічну доброчесність» [3] та регуляторні документ щодо впровадження ШІ в Україні [4]. Запропоновано шляхи інтеграції принципів етики ШІ в медичну освіту: міждисциплінарний підхід, використання кейс-методів, впровадження освітніх політик щодо використання ШІ та розвиток культури академічної доброчесності.
ВИКЛАДАННЯ ПАТОМОРФОЛОГІЇ В УМОВАХ ВІЙНИ В УКРАЇНІ: ОСВІТНІ ПОТРЕБИ СТУДЕНТІВ-МЕДИКІВ У КИЄВІ
Медична освіта зазнає системних змін під впливом цифрових технологій, розвитку молекулярної медицини та впровадження інструментів штучного інтелекту. Патоморфологія, що історично базувалася на морфологічному аналізі тканин, трансформується в інтегровану дисципліну патологію, яка поєднує морфологічні, молекулярні та комп’ютерні підходи до діагностики й інтерпретації патологічних процесів. В Україні ці трансформації відбуваються в умовах тривалої війни, що впливає на доступ до клінічної практики, матеріально-технічну базу та безперервність освітнього процесу. Мета дослідження – оцінити освітні потреби студентів під час вивчення патоморфології та визначити зміни у сприйнятті дисципліни й організації навчального процесу в умовах війни. Методи. Виконано перехресне описове дослідження із застосуванням структурованої анкети серед здобувачів вищої освіти магістерського рівня третього курсу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (Київ, Україна) у 2022/2023 та 2024/2025 навчальних роках. Загальна кількість респондентів становила 514 осіб. Анкета включала блоки, присвячені використанню навчальних ресурсів, оцінці ефективності освітніх методів, застосуванню цифрових інструментів та визначенню ролі патоморфології у професійній підготовці. Статистичний аналіз проводили із застосуванням описової статистики та критерію χ² Пірсона. Результати. Патоморфологія зберігала високу освітню значущість, однак частка студентів, які визначали її як ключову дисципліну медичної підготовки, зменшилася з 78,3% до 62,2% (p < 0,001). Паралельно збільшилася частка невизначених відповідей, що може відображати зміну освітніх пріоритетів або невизначеність щодо професійної ролі дисципліни. Серед компетентностей, які студенти вважали найбільш релевантними, домінували критичне мислення, клінічна комунікація та здатність до прийняття рішень в умовах невизначеності. Традиційні освітні ресурси залишалися основним інструментом навчання, тоді як цифрові технології застосовувалися обмежено. Ключовими бар’єрами визначено недостатню забезпеченість навчальними матеріалами та недостатню інтеграцію сучасних цифрових рішень у навчальний процес. Висновки. Викладання патоморфології в Україні демонструє перехід до гібридної моделі, що поєднує класичні морфологічні підходи з цифровими інструментами. Зниження суб’єктивної оцінки центральності дисципліни не супроводжується зменшенням її значення у формуванні клінічного мислення. Подальший розвиток навчального процесу потребує системної інтеграції морфологічних, клінічних і цифрових компонентів з урахуванням обмежень, пов’язаних із тривалою війною на систему медичної освіти.
РОЛЬ ІНТЕРВЕНЦІЙНИХ КЛІНІЧНИХ ВИПРОБУВАНЬ В ОЦІНЦІ БЕЗПЕКИ ЛІКАРСЬКИХ ЗАСОБІВ: СТРУКТУРОВАНИЙ ОГЛЯД ДЛЯ ОСВІТНІХ ПРОГРАМ З ФАРМАКОНАГЛЯДУ
Оцінка безпеки лікарських засобів ґрунтується на багаторівневій системі даних, що формується від доклінічного етапу до післяреєстраційного фармаконагляду. Інтервенційні клінічні випробування відіграють центральну роль у цьому процесі, оскільки забезпечують стандартизований і методологічно контрольований збір інформації про небажані явища. На передреєстраційному етапі саме вони дозволяють перевірити ризики, виявлені в доклінічних моделях, і сформувати первинний профіль безпеки, який лягає в основу інструкції для медичного застосування та короткої характеристики лікарського засобу. Післяреєстраційні інтервенційні дослідження доповнюють ці дані, уточнюючи довгостроковий профіль безпеки у ширших і більш гетерогенних популяціях, а також дозволяють виявляти рідкісні або відстрочені небажані реакції. Вони можуть також вирішувати специфічні регуляторні та наукові задачі. Сучасні тенденції розвитку інтервенційних клінічних випробувань демонструють зростання ролі прагматичних підходів, інтеграції елементів «реального світу», використання електронних медичних записів і реєстрів, що підвищує зовнішню валідність результатів без втрати наукової строгості. Розуміння принципів планування, проведення та інтерпретації інтервенційних клінічних випробувань є ключовим для фахівців з фармаконагляду, оскільки саме ці дослідження формують фундамент доказової бази щодо безпеки лікарських засобів протягом усього їхнього життєвого циклу. В цій статті представлено структурований огляд ролі інтервенційних клінічних випробувань в оцінці безпеки лікарських засобів, що може бути взятий за основу при створенні відповідних освітніх програм з фармаконагляду.
КОНСТРУЮВАННЯ ІНСТРУМЕНТАРІЮ ДІАГНОСТИКИ ЕФЕКТИВНОСТІ МЕТОДИКИ РЕАЛІЗАЦІЇ КОМПЕТЕНТНІСНОГО ПІДХОДУ У НАВЧАННІ ДИСЦИПЛІНИ «МЕТОДОЛОГІЯ ТА ОРГАНІЗАЦІЯ НАУКОВИХ ДОСЛІДЖЕНЬ» МАЙБУТНІХ МАГІСТРІВ СПЕЦІАЛЬНОСТІ G21 «БІОТЕХНОЛОГІЇ ТА БІОІНЖЕНЕРІЯ»
У 2025/2026 навчальному році на фармацевтичному факультеті Національного медичного університету імені О.О. Богомольця ліцензували нову спеціальність G21 «Біотехнології та біоінженерія» та розробили освітню програму «Промислова та фармацевтична біотехнологія». Авторами статті проаналізовано інструментарій діагностики ефективності методики реалізації компетентнісного підходу у навчанні освітнього компонента «Методологія наукових досліджень» майбутніх магістрів спеціальності G21 «Біотехнології та біоінженерія». Вихідним моментом конструювання інструментарію діагностики ефективності реалізації компетентнісного підходу у навчанні дисципліни «Методологія та організація наукових досліджень» здобувачів було врахування того, що результатом і головною метою цього процесу є формування професійних компетентностей майбутніх магістрів на етапі навчання. Викладачі Університету основними компонентами професійних компетентностей здобувачів визначили мотиваційно-ціннісний (характеризує цінності, потреби та мотиви фахової діяльності), когнітивний (характеризує методологічні, теоретичні та практико-орієнтовані знання), процесуально-діяльнісний (характеризує комплекс умінь здобувача), інформаційно-комунікаційний (характеризує навички застосування уніфікованих інформаційно-комунікаційних технологій), комунікативний (характеризує співпрацю з колегами), професійно- рефлексивний (дає можливість усвідомлювати та оцінювати результати дій) критерії та виявили ознаки та рівні сформованості компонентів як показники ефективності реалізації компетентнісного підходу у навчанні дисципліни «Методологія та організація наукових досліджень». Рівні сформованості професійних компетентностей були оцінені за традиційною шкалою (елементарний, базовий, достатній, досконалий). У процесі характеристики рівнів сформованості складників професійних компетентностей майбутніх магістрів з біотехнологій та біоінженерії враховано прогнозовану динаміку їх формування під час вивчення освітнього компонента «Методологія та організація наукових досліджень» на інституційному рівні.
ФОРМУВАННЯ ЗДОРОВ’Я НАЦІЇ В УМОВАХ ВІЙНИ В УКРАЇНІ: МЕДИКО-БІОЛОГІЧНІ ТА СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ
Стаття присвячена комплексному аналізу впливу повномасштабної війни в Україні (2022–2024 рр.) на перебіг вагітності, результати пологів, стан новонароджених і дітей першого року життя з урахуванням медико-біологічних та соціально-психологічних чинників. Метою дослідження є ідентифікація ключових факторів ризику, оцінка змін перинатальних показників і захворюваності, визначення ролі грудного вигодовування як захисного чинника та розробка практичних рекомендацій для клінічної практики й системи громадського здоров’я. Методологічною основою став неформалізований систематичний огляд офіційних звітів МОЗ України та Центру громадського здоров’я (2022–2024), матеріалів міжнародних організацій (UNICEF, WHO, UNFPA), а також наукових публікацій у базах Scopus і PubMed (2018–2024). Проведено змістовий аналіз даних із подальшою їх агрегацією. Встановлено зростання частоти передчасних пологів (до 11–14 %, у прифронтових регіонах – понад 15 %), збільшення частки дітей з малою масою тіла при народженні, підвищення інфекційної захворюваності та госпіталізацій у перший рік життя. Виявлено зниження показників ексклюзивного грудного вигодовування (у частині регіонів – до 40–50 %). Показано багатофакторність механізмів негативного впливу: активація HPA-осі та підвищення рівня кортизолу, дефіцити мікронутрієнтів, токсична екологічна експозиція (PM2.5, PAH, важкі метали), а також синергія хімічного впливу та психоемоційного стресу. Окремо підкреслено високий рівень тривожних і депресивних розладів серед вагітних і матерів, що асоціюються з ризиками порушень нейророзвитку дитини. Обґрунтовано необхідність мультидисциплінарної стратегії реагування, яка включає скринінг психоемоційного стану матерів, розвиток мобільних перинатальних служб, підтримку грудного вигодовування, програми раннього розвитку та екологічний моніторинг. Захист перинатального та раннього дитячого здоров’я розглядається як ключовий компонент формування здоров’я нації та післявоєнного відновлення людського потенціалу України.
ПРОБЛЕМИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ ОСВІТНЬО-ПРОФЕСІЙНОЇ ПРОГРАМИ ЗА СПЕЦІАЛЬНІСТЮ «БІОТЕХНОЛОГІЇ ТА БІОІНЖЕНЕРІЯ» У ВИЩИХ НАВЧАЛЬНИХ ЗАКЛАДАХ УКРАЇНИ ТА ЄВРОПИ
Біотехнологія має потенціал для стимулювання інновацій у різних галузях, від сільського господарства до медицини. Однак, незважаючи на численні втручання, освіта в галузі біотехнологій залишається дуже нерівною в усьому світі. Історично склалося так, що високі витрати та потенційний вплив небезпечних матеріалів перешкоджали освіті в галузі біотехнологій. Інтеграція хмарних технологій у навчальні аудиторії стала альтернативним рішенням, яке вже дозволяє тисячам студентів у всьому світі проводити експерименти з біотехнологій. Метою нашої роботи було провести порівняльний аналіз освітньо-професійних програм (ОПП) другого (магістерського) рівня вищої освіти за спеціальністю G21 Біотехнології та біоінженерія галузі знань G Інженерія, виробництво та будівництво у провідних університетах України (Київського політехнічного інституту імені Ігоря Сікорського (КПІ), Національного університету харчових технологій (НУХТ), Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (НМУ)) та європейських закладів вищої освіти (ЗВО) (Швейцарська вища технічна школа Цюріха (ETH Zurich), Політехнічний університет Валенсії). Дослідження виявило суттєві структурні та змістовні розбіжності. Ключовою проблемою українських програм є менший обсяг академічних годин (90 кредитів ECTS відповідно до 120 ECTS у ЄС) та недостатня частка науково-дослідного компонента, а також слабке інтегрування курсів з біоінформатики, інженерного моделювання та комерціалізації R&D. Надано рекомендації щодо гармонізації ОПП з метою підвищення конкурентоспроможності українських випускників на міжнародному ринку праці.
ОСОБЛИВОСТІ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ ДЕРМАТОЛОГІВ: ДОСВІД УКРАЇНИ, ФРАНЦІЇ ТА ІТАЛІЇ
Підготовка лікарів-дерматологів у сучасному освітньому просторі демонструє суттєві міжнародні відмінності, що формуються під впливом моделей організації систем охорони здоров’я, історичних традицій та освітніх підходів. У країнах Європейського Союзу дерматологія та венерологія здебільшого розглядаються як інтегрована спеціальність, тоді як в окремих національних системах простежується інституційне розмежування напрямів, відмінності у тривалості післядипломної підготовки, механізмах відбору та підходах до оцінювання. Одночасно швидке впровадження цифрових інструментів і рішень на основі штучного інтелекту (ШІ) у клінічну практику актуалізує потребу у посиленні доказової складової підготовки, розвитку навичок роботи з даними, критичного аналізу алгоритмів та безпечного використання цифрових сервісів. Мета. Здійснити порівняльний аналіз структури додипломної та післядипломної підготовки дерматологів в Україні, Франції та Італії з урахуванням організаційних особливостей спеціалізації, інтеграції дерматології з венерологією, залучення здобувачів до клінічної практики, а також потенційних напрямів модернізації системи піготовки лікарів дерматологів в Україні. Матеріали і методи. У дослідженні використано комплекс взаємодоповнювальних загальнонаукових і спеціальних методів, саме: бібліосемантичний – для вивчення нормативно-правових актів, освітніх програм і регламентуючих документів, що визначають підготовку лікарів-дерматологів у різних країнах; порівняльного аналізу – для зіставлення загальної структури систем підготовки лікарів-дерматологів, тривалості та змісту клінічної практики, підходів до оцінювання результатів навчання, особливостей освітніх моделей, механізмів професійної спеціалізації та вимог до допуску до самостійної клінічної практики; теоретичного узагальнення – для систематизації отриманих результатів, виокремлення спільних і відмінних рис досліджуваних моделей підготовки, а також формулювання висновків щодо перспективних напрямів удосконалення професійної підготовки лікарів-дерматологів в Україні. Результати. Нами проаналізовано документи, які регламентують інтернатуру та безперервний професійний розвиток в Україні, нормативні вимоги доступу до медичних спеціальностей у Франції, а також механізми забезпечення якості університетської медичної освіти в Італії. Українська система зберігає державнорегульовану переважно теоретично орієнтовану модель з пізнішим клінічним залученням та коротшою спеціалізацією (близько двох років) у форматі інтернатури. Франція застосовує жорстко стандартизований шлях із національним рейтинговим відбором і чотирирічною резидентурою (DES), що передбачає структуровані ротації та науковий компонент. В Італії після державної кваліфікації випускники проходять конкурсний відбір до шкіл спеціалізації тривалістю 4–5 років, із вираженою практичною спрямованістю, процедурною підготовкою та міждисциплінарною інтеграцією. Висновки. Встановлено визначальні відмінності між системами, які полягають у тривалості та організації спеціалізації, ступені «входу в клініку» і механізмах кадрового відбору. Гармонізація стандартів із збереженням національних традицій, а також цілеспрямоване адаптація кращих світових практик можуть сприяти підвищенню якості підготовки дерматологів в Україні та посиленню професійної мобільності фахівців.
ВПЛИВ ОБРОБКИ ІНФОРМАЦІЇ ІНОЗЕМНОЮ МОВОЮ НА ДЕОНТОЛОГІЧНІ СУДЖЕННЯ: КОНЦЕПЦІЯ «ЕФЕКТУ МОРАЛЬНОЇ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ»
Статтю присвячено теоретичному аналізу впливу обробки інформації іноземною мовою на деонтологічні судження у контексті феномену «ефекту моральної іноземної мови». У центрі уваги дослідження постають механізми, за допомогою яких використання нерідної мови модифікує емоційну залученість, доступ до моральних норм та характер прийняття рішень у ситуаціях моральної дилеми. Узагальнено результати міждисциплінарних студій з цієї проблематики, які вказують на те, що обробка морально значущої інформації іноземною мовою сприяє прийняттю рішень, що є менш емоційними, більш утилітарними, раціональними, психологічно дистанційованими від ситуації деонтологічного вибору і менш деонтологічним порівняно з рішеннями, прийнятими рідною мовою. Проаналізовано чинники, що визначають вибір між утилітарними та деонтологічними оцінками: рівень володіння іноземною мовою; «особисте / безособове» втручання у ситуацію уявного вибору між варіантами рішення деонтологічної дилеми; наявність або відсутність емоційного складника дилеми; фокусування результатів рішення на наслідках; оцінка наслідків як економічного виграшу чи втрати; специфіка пропонованих для вирішення етичних сценаріїв; альтруїстичні якості опитуваних; можлива різниця між культурними моделями моралі. У перспективах дослідження особливу увагу приділено ролі освітньої практики як потенційного модератора «ефекту моральної іноземної мови», що може як послаблювати емоційну віддаленість і зближувати моральне мислення, асоційоване з мовами L1 і L2, так і посилювати раціоналізацію моральних рішень, залежно від характеру освітнього впливу. Теоретичне узагальнення дозволяє виявити взаємодію когнітивних, лінгвістичних і соціально-психологічних чинників, що визначають деонтологічні судження в умовах іншомовної обробки інформації, та окреслити перспективи подальших досліджень у галузі морального мислення, полімовності й освіти.
МЕНТОРСТВО В МЕДИЧНІЙ ОСВІТІ: УКРАЇНСЬКИЙ ДОСВІД
Стаття присвячена поняттю менторства в українській медичній освіті, яке розглядається як історично вкорінений, однак недостатньо врегульований компонент професійної підготовки лікарів. Огляд наукових джерел засвідчує вагому світову роль менторства в медицині як чинника професійного та особистісного зростання молодих лікарів. У статті наголошено, що в Україні медичне менторство нерідко виконує більш формалізовані функції порівняно зі світовим медичним освітнім середовищем. Автори описують менторство як традиційно інтегроване в університетську систему додипломної та післядипломної підготовки та власне в клінічне навчання, яке нині здебільшого реалізується як добровільна, не стандартизована практика, та не представляє чітко визначений елемент освітньої програми. Визначено, що менторства в Україні найчастіше здійснюється у клінічних умовах і через підтримку з боку ровесників або менторів з рівних (near-peer), нерідко у гібридних форматах, та значною мірою залежить від локальних правил роботи педагогічної чи медичної команди й неформальних домовленостей. Основні обмеження менторства в медицині пов’язані з його «вторинною» роллю щодо клінічного викладання, недостатнім усвідомленням наставниками власних функцій, підміною менторства власне навчанням, а також із наслідками у вигляді недостатнього або, навпаки, надмірного менторського супроводу. Автори представляють мікроменторство, короткі, регулярні, цілеспрямовані контакти, як найбільш реалістичний і ефективний стиль менторства в сучасних українських умовах, особливо за наявності військового стану. Запропоновано структуровану медичну модель MENTOR як основу, придатну для впровадження в закладах медичної освіти: визначення ролей і ризиків; узгодження очікувань; концентрація цілей; навчання зворотного зв’язку; організація регулярних контактів; зміцнення професіоналізму. Підсумовано, що українська медична освіта потребує чіткої національної моделі менторства, підкріпленої уніфікованими стандартами та вимірюваними критеріями контролю якості, аби забезпечити рівний доступ, узгодженість його якості та, зрештою, кращі результати підготовки медичних фахівців.
МОДЕЛЮВАННЯ МЕТОДИКИ НАВЧАННЯ ПРОФЕСІЙНОГО МЕДИЧНОГО ДИСКУРСУ МАЙБУТНІХ ЛІКАРІВ
Стаття присвячена аналізу основних засад навчання професійного медичного дискурсу майбутніх лікарів з огляду на сучасну лінгводидактику та особливостей процесу моделювання відповідної методики й її технологічного забезпечення. В матеріалі репрезентовано авторські напрацювання, скеровані на вирішення актуальних проблем формування комунікативних (дискурсивних) умінь у здобувачів вищої медичної освіти в контексті професійно орієнтованої мовної підготовки. Врахування у змісті й підходах до викладання дисциплін мовного циклу тенденцій, що склалися в підготовці фахівців медичної галузі, передбачає розуміння специфіки майбутньої діяльності лікаря-практика і пов’язаних з цим професійно значущих комунікативних ситуацій: навчально-дослідницької діяльності, ділового спілкування, передусім спілкування з отримувачем медичних послуг. В основу статті покладено матеріали оригінального науково-педагогічного дослідження, присвяченого розробленню й апробації експериментальної моделі методики навчання професійного дискурсу в межах курсу «Українська мова за професійним спрямуванням» і в процесі вивчення вибіркового компонента «Професійний дискурс у медичній практиці» для студентів 1 курсу медичних спеціальностей. Вирішенню основного завдання експериментальної роботи – формування в майбутніх лікарів системи мовно-дискурсивних знань і вмінь, досвіду та готовності застосовувати їх у подальшій практичній діяльності – підпорядковано весь комплекс змістових елементів вищевказаної моделі. Дидактична модель містить теоретико-методичний, змістовий і діагностико-результативний блоки, у складі яких є методи, підходи і принципи, а також педагогічні умови реалізації методики (форми і засоби навчання, заходи та засоби оцінювання результатів). Результатом проведеної роботи слід розглядати позитивну динаміку рівня сформованості мовно-дискурсивної компетентності майбутніх лікарів.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ПІДВИЩЕННЯ ПІЗНАВАЛЬНОЇ АКТИВНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ ПІД ЧАС ВИВЧЕННЯ ТЕХНОЛОГІЙ РЕДАГУВАННЯ ГЕНОМУ В КУРСІ МОЛЕКУЛЯРНОЇ БІОЛОГІЇ
Стаття присвячена обґрунтуванню практико-орієнтованого заняття з проєктування направляючих РНК для системи CRISPR/Cas9 як ефективного засобу підвищення пізнавальної активності студентів медичних закладів вищої освіти під час вивченні молекулярної біології. Метою дослідження було оцінити освітній потенціал інтеграції сучасних молекулярно-генетичних та біоінформатичних технологій у навчальний процес. Методика пілотного впровадження включала пошук цільових генів у базі даних NCBI, проєктування та аналітичний відбір направляючих РНК із врахуванням потенційних позамішеневих ефектів з використанням онлайн-інструментів CHOP-CHOP та Benchling. Результати показали, що студенти демонстрували підвищену активність, аналітичне мислення, критичну оцінку результатів та формування системного розуміння клінічної значущості CRISPR/Cas9. Практика сприяла розвитку дослідницьких компетентностей, інтеграції теоретичних знань і практичних навичок, а також узгоджується з принципами конструктивістського та STEM-підходів в освіті. Отримані дані свідчать про високий освітній потенціал методики та формують основу для подальших масштабних педагогічних досліджень у сфері медичної та молекулярної освіти.
ФАКТОРИ, ЩО ВПЛИВАЮТЬ НА ВИБІР КАР’ЄРИ СТУДЕНТІВ-БІОТЕХНОЛОГІВ ТА ФАРМАЦЕВТІВ СТАРШИХ КУРСІВ
Метою даного дослідження було отримати уявлення про фактори, що впливають на кар’єрні уподобання та вибір кар’єри на заключному етапі навчання, окрім моделі, представленої Блендом та його колегами у 1995 році («модель Бленда»). Було проведено якісне дослідження. Зі студентами-біотехнологами випускного курсу було проведено напівструктуровані інтерв’ю тривалістю одну годину стосовно уподобань щодо кар’єри та факторів, що впливають на уподобання та вибір. Інтерв’ю були транскрибовані, і було застосовано тематичний аналіз для виявлення закономірностей та взаємозв’язків у даних, а також для порівняння та зіставлення їх з моделлю Бленда. У дослідженні взяли участь п’ять студентів, які навчаються за спеціальністю «Біотехнології та біоінженерія» та п’ятдесят студентів, які навчаються за спеціальністю «Фармація, промислова фармація». З інтерв’ю було виявлено три критичні набори факторів, яких не було в моделі Бленда: (а) фактори, що виникають внаслідок збору інформації, ініційованого студентами, (б) характеристики групи пацієнтів у певній спеціалізації та (в) характеристики команд та колег у межах спеціальності. Студенти, активно зіставляють та калібрують сприйняття характеристик різних спеціальностей зі своїми поточними особистими потребами та очікуваними майбутніми потребами, а також включають підказки із самостійного збору інформації про спеціальність. Ця діяльність узгоджується з теорією навчання на робочому місці Бленда. В інтерв’ю було наголошено на характеристиках команд та колег за спеціальністю. Ці три компоненти розширюють застосовність моделі Бленда, спочатку створеної для кар’єри первинної медичної допомоги, до медичних спеціальностей загалом.
ЛОГІКО-ДИДАКТИЧНА СТРУКТУРА НАВЧАЛЬНОЇ ДИСЦИПЛІНИ «НАУКОВО ДОКАЗОВА ПРАКТИЧНА ДІЯЛЬНІСТЬ У ФІЗИЧНІЙ ТЕРАПІЇ»
У статті представлено та науково обґрунтовано логіко-дидактичну структуру навчальної дисципліни «Науково-доказова практична діяльність у фізичній терапії» для здобувачів першого (бакалаврського) рівня вищої освіти спеціальності 227 «Терапія та реабілітація». Актуальність дослідження зумовлена необхідністю імплементації принципів доказової охорони здоров’я у клінічну практику фахівців з реабілітації, згідно з вимогами чинного законодавства України та міжнародних стандартів. На основі системного аналізу нормативно-правової бази, контент-аналізу освітньо-професійних програм та виявлених методичних дефіцитів, авторами запропоновано авторську трирівневу модель навчання. Вона охоплює методологічно-фундаментальний, інструментально-аналітичний та клініко-імплементаційний блоки, що забезпечують послідовне формування дослідницької компетентності та навичок науково-доказової практичної діяльності в фізичній терапії. Описано застосування концепції «спірального навчання» (за Дж. Брунером), що реалізується через багаторазову ревізію базових концепцій біостатистики, дизайну досліджень та критичної оцінки публікацій на кожному новому рівні складності. Особливу увагу приділено визначенню ключових вузлових зв’язків структури дисципліни, де тема щодо ієрархії доказів та мета-аналізів виступає центром інтеграції теоретичних знань у практичні навички. Припускається, що така архітектура курсу дозволяє здобувачам опанувати інструментарій прецизійного пошуку в міжнародних базах даних (PubMed, Cochrane) та інструменти верифікації клінічної ефективності втручань (шкали PEDro, Jadad). Впровадження запропонованої структури в навчальний процес спрямовано на подолання розриву між теорією та практикою, формування високої культури наукової комунікації та забезпечення клінічної автономії майбутніх фахівців у прийнятті обґрунтованих клінічних рішень.
ВАЖЛИВІСТЬ КОМУНІКАЦІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ У ПІДГОТОВЦІ СТУДЕНТІВ ФАРМАЦЕВТИЧНИХ ТА БІОТЕХНОЛОГІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ В УМОВАХ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ ГАЛУЗІ
В умовах інтелектуалізації галузі, переходу на цифрові стандарти реєстрації ліків (eCTD) та інтенсивного розвитку біосимілярів та зростання ролі біотехнології, здатність до ефективного фахового діалогу визначена як критична мета-компетенція. У статті обґрунтовано стратегічну значущість комунікаційної компетентності як фундаменту професійної підготовки майбутніх фахівців фармацевтичного та біотехнологічного профілю. Проаналізовано ефективність впровадження інтерактивних методів навчання, зокрема круглих столів та кейс-стаді, що імітують реальні регуляторні, виробничі та економіко-аналітичні сценарії, включаючи елементи економічного аналізу. Висвітлено роль міждисциплінарної взаємодії («розробник – регулятор – бізнес») та елементів дуальної освіти на базі лідерів індустрії (АТ «Фармак», ПРАТ «Дарниця») у формуванні практичних навичок наукового нетворкінгу та пацієнтоцентричної комунікації. Доведено, що модернізація освітнього процесу через посилення комунікаційної складової є необхідною умовою для підготовки кадрів, здатних забезпечити реалізацію стратегії розвитку українського біотеху до 2030 року та успішну інтеграцію галузі в європейський простір.