ПАМ’ЯТІ ДМИТРА ГЕОРГІЙОВИЧА НАЛИВАЙКА (ДО 100-РІЧЧЯ З ДНЯ НАРОДЖЕННЯ)
Стаття присвячена педагогічній та науковій діяльності відомого педагога, доктора медичних наук, професора Дмитра Георгійовича Наливайко (1926- 1996), завідувача кафедри нормальної фізіології Київського медичного інституту імені О.О. Богомольця з 1982 по 1987 роки. Знання історії діяльності представників професорсько-викладацького складу кафедри є важливим для передачі теоретичних наукових знань та практичних навичок творчому колективу кафедри фізіології НМУ імені О.О. Богомольця, а також для формування наукового світогляду та клінічного мислення нових поколінь майбутніх лікарів. Під керівництвом Дмитра Георгійовича Наливайко колектив кафедри нормальної фізіології продовжив наукову школу визначних українських фізіологів того часу і спрямував свої дослідження на вивчення проблем фізіології травлення, зокрема особливостей регуляції слинних залоз, підшлункової залози, слизової оболонки шлунку, тонкого кишечника. Колектив кафедри фізіології Національного медичного університету вшановує пам’ять Дмитра Георгійовича Наливайка напередодні 100-річчя з дня його народження і завдячує йому за підготовку цілої плеяди високо кваліфікованих викладачів – фізіологів, науковців і студентів, в подальшому практичних лікарів різних спеціальностей.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
НАВЧАЛЬНО-ПІЗНАВАЛЬНА ДІЯЛЬНІСТЬ ТА ПІЗНАВАЛЬНА АКТИВНІСТЬ СТУДЕНТІВ МЕДИЧНИХ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ: ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ
У статті здійснено розгорнутий теоретико-методологічний аналіз феноменів навчально-пізнавальної діяльності та пізнавальної активності студентів медичних закладів вищої освіти в умовах сучасних трансформацій освітнього простору. Навчально-пізнавальна діяльність студентів інтерпретується як особлива форма навчально-професійної діяльності, спрямована на цілеспрямоване засвоєння системи наукових знань, оволодіння способами пізнавальної та практичної діяльності, формування професійного мислення й розвиток творчого потенціалу майбутніх лікарів. Обґрунтовано положення про студента як активного суб’єкта власного освітнього та професійного розвитку, здатного до саморегуляції, рефлексії та відповідальності за результати навчання, а також про трансформацію ролі викладача від транслятора знань до організатора освітнього середовища, фасилітатора пізнавальної активності та партнера у професійному становленні здобувачів освіти. Проаналізовано пізнавальну активність як складне психолого-педагогічне утворення, що формується у процесі взаємодії зовнішніх і внутрішніх чинників. До зовнішніх чинників віднесено організаційно-методичне забезпечення освітнього процесу, професійну спрямованість навчальної діяльності та рівень педагогічної майстерності викладачів; до внутрішніх – особливості пізнавальних процесів, емоційно-вольову сферу, мотиваційну структуру особистості та розвиток рефлексії. У структурі пізнавальної активності студентів медичних ЗВО виокремлено стимуляційно-мотиваційний, змістовно-операційний, контрольно-рефлексивний, самостійно-творчий, соціально-комунікативний і організаційно-дидактичний компоненти, розкрито їхню роль у забезпеченні цілісності пізнавального процесу та формуванні професійної компетентності майбутнього лікаря. Охарактеризовано рівні сформованості пізнавальної активності – репродуктивний, продуктивний і креативний – та підкреслено залежність їх розвитку від педагогічних умов організації освітнього процесу, реалізації суб’єкт–суб’єктної взаємодії та використання активних і проблемно орієнтованих методів навчання. Зроблено висновок, що цілеспрямована активізація пізнавальної діяльності студентів медичних спеціальностей є ключовою передумовою формування самостійності мислення, готовності до розв’язання складних професійних завдань і здатності до безперервного професійного саморозвитку.
СИНЕРГІЯ УЧАСНИКІВ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ: СТАВЛЕННЯ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ ДО ВИВЧЕННЯ ФАРМАКОЛОГІЇ ЯК ІНСТРУМЕНТ ВИЗНАЧЕННЯ ЙОГО ЕФЕКТИВНОСТІ
Організація освітнього процесу на кафедрі фармакології Національного медичного університету імені О.О. Богомольця спрямована на формування у здобувачів вищої медичної освіти компетентностей, здобуття ними знань та вмінь з фундаментальної фармакології, що є невід’ємним аспектом набуття в них клінічного мислення, їх подальшого становлення як майбутніх лікарів, зокрема військових лікарів, та педіатрів. Метою дослідження було проаналізувати ставлення здобувачів вищої медичної освіти до фармакології, як фундаментальної біомедичної дисципліни, та оцінити ефективність освітнього процесу на кафедрі фармакології за результатами зворотного зв’язку. Матеріали та методи дослідження. Під час проведення дослідження автори вдавалися до методів анкетування, математичного аналізу, описової статистики, а також було використано загальнонаукові теоретичні методи, такі як бібліографічний метод, методи інформаційного синтезу, порівняння та узагальнення. Здобувачів освіти було проанкетовано шляхом розробки і розповсюдження між ними Google-форми з 27 травня до 4 червня 2025 року включно, після складання семестрового іспиту. Всього в опитуванні взяло участь 378 респондентів, серед яких 324 особи опановували спеціальність 222 «Медицина» (147 здобувачів освіти медичного факультету №1, 135 студентів медичного факультету №2 та 42 представника факультету підготовки лікарів для Збройних Сил України), 54 проанкетованих були майбутніми педіатрами (медичний факультет №3). Результати. 266 студентів (70,4%) позиціонували фармакологію як вкрай важливу дисципліну, 109 опитаних (28,8%) визначали фармакологію важливою і ще 3 особи (0,8%) утруднилися з відповіддю. В розрізі спеціальностей, які опановували студенти, серед здобувачів спеціальності 222 «Медицина» 224 респонденти (59,3%) підкреслили надзвичайну важливість фармакології як дисципліни, 97 анкетованих (25,7 %) вважали фармакологію важливою, ще 3 студенти утруднилися з відповіддю (0,8%). Відповіді здобувачів спеціальності 228 «Педіатрія» розподілились наступним чином: 42 особи (11,1%) вважали фармакологію вкрай важливою, а решта студентів зазначили, що фармакологія є важливою – 12 осіб (3,2%). Висновки. Переважна більшість здобувачів вищої медичної освіти вважають фармакологію вкрай важливою або важливою (375 студентів – 99,2% від всіх опитаних) дисципліною, яка закладає основу для набуття необхідних компетенцій майбутнім лікарем. Регулярний моніторинг та незалежна оцінка здобувачами освіти ефективності окремих складових освітнього процесу є важливим інструментом, що дозволяє своєчасно визначати позитивні і негативні тренди, виявляти проблемні аспекти для забезпечення належної якості медичної освіти.
КОМПЛЕКСНА ФІЗИЧНА ТЕРАПІЯ ПАЦІЄНТІВ У ГОСТРОМУ ПЕРІОДІ ІШЕМІЧНОГО ІНСУЛЬТУ
Стаття «Комплексна фізична терапії пацієнтів в гострому періоді ішемічного інсульту» присвячена актуальній проблемі боротьби з інсультом. Щорічно інсульт вражає біля 6 мільйонів людей, а в Україні за 2024 рік постраждало на інсульт більше ніж 110 тисяч; з початку 2025 року діагностували 96 455 людей з інсультом. Інсульт посідає друге місто в структурі загальної смертності населення, поступаючи лише кардіальній патології. Автором запропоновано та висвітлено комплексний підхід фізичної терапії з метою відновлення функціональних показників здоров’я хворих, які перенесли ішемічний інсульт. Основною метою стало дослідження особливості відновлення функціонального стану постінсультних пацієнтів у гострому періоді та обґрунтування застосованих комплексних заходів фізичної терапії та використання реабілітаційної програми спрямованої на відновлення функціональних показників здоров’я постінсультних пацієнтів у гострому періоді. Об’єкт дослідження – процес фізичної терапії пацієнтів після перенесеного ішемічного інсульту у гострому періоді. Під час проведеного дослідження, всі поставлені завдання були виконані в повному обсязі. В процесі дослідження були використанні наступні методи: Аналіз та узагальнення літературних джерел з проблем цереброваскулярних патологій; медико-біологічні методи дослідження морфо-функціонального стану організму хворого (Шкала NIHSS, шкала Бартел, дзеркало терапія); соціологічні методи (збір анамнезу, аналіз історії хвороби, обстеження хворого); методи математичної статистики. Практична значимість дослідження дала змогу визначити новий науково-обґрунтований комплексний підхід щодо фізичної терапії постінсультних пацієнтів зрілого віку у гострому періоді і на цій основі впровадити комплексні реабілітаційні програми для застосування у практиці. Обґрунтувавши позитивний вплив засобів фізичної терапії на відновлення постінсультних пацієнтів зрілого віку у гострому періоді доповнилися відомості про нові сучасні підходи до комплексної фізичної терапії таких хворих у ранньому періоді захворювання, як в умовах стаціонару так і надалі після виписки пацієнта. Експериментально вивчено факт відновлення рухів та самообслуговування, застосування програми, яка включає в себе різні методи фізичної терапії у хворих після перенесеного ішемічного інсульту. Даним хворим порекомендовано продовжити реабілітаційну програму поза експериментом. За час проведення експерименту жоден пацієнт не поскаржився на погіршення загального стану, або рухових чи інших функцій. Враховуючи дані результати проведеного експерименту було розроблено практичні рекомендації щодо продовження реабілітаційної програми поза експериментом та надані учасникам експериментальної та контрольною групам, а також запропоновані до застосування в реабілітації в лікарнях в умовах стаціонару.
КЕЙС-МЕТОД ЯК ЗАСІБ ФОРМУВАННЯ ДОСЛІДНИЦЬКИХ І КЛІНІЧНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ ПРИ ВИВЧЕННІ МОЛЕКУЛЯРНОЇ БІОЛОГІЇ
Стаття присвячена комплексному обґрунтуванню кейс-методу як ефективного педагогічного засобу формування дослідницьких, аналітичних і клінічних компетентностей здобувачів вищої медичної освіти у процесі вивчення дисципліни «Молекулярна біологія». Метою дослідження є узагальнення теоретичних і практичних напрацювань щодо застосування кейс-методу в медичній та біологічній освіті, визначення його педагогічних переваг і потенційних обмежень, а також оцінка ефективності формування знань з молекулярної біології, аналітичних, дослідницьких компетентностей і клінічно-консультативних навичок у здобувачів вищої медичної освіти. Методологічну основу дослідження становили аналіз і узагальнення сучасних наукових джерел, методичне моделювання, педагогічне спостереження, анкетування студентів та педагогічний аналіз результатів навчальної діяльності. З метою практичної перевірки педагогічної ефективності кейс-методу було розроблено та апробовано клініко-генетичний кейс «Генетична діагностика муковісцидозу», який поєднує клінічні симптоми, молекулярно-генетичні показники та завдання з інтерпретації лабораторних показників. Зміст кейсу спрямований на розвиток умінь аналізувати взаємозв’язок «генотип-фенотип», застосовувати молекулярно-біологічні знання у клінічному контексті та приймати обґрунтовані професійні рішення. Результати анонімного анкетування студентів засвідчили високий рівень освітньої ефективності кейс-методу: 87-94% респондентів відзначили покращення розуміння молекулярних механізмів і взаємозв’язку «генотип-фенотип», 78–88% – розвиток клінічних і консультативних умінь, понад 90% – зростання навчальної мотивації та зацікавленості у вивченні дисципліни. Статистичний аналіз підтвердив значуще переважання середнього рівня позитивних відповідей порівняно з умовним базовим показником традиційних методів навчання (p < 0.001). Визначено комплекс педагогічних умов ефективного впровадження кейс-методу, що включає клінічну спрямованість навчального матеріалу, міждисциплінарну інтеграцію, групову роботу, рефлексивну діяльність та методичний супровід викладача. Отримані результати підтверджують доцільність використання кейс-методу для формування фахових компетентностей майбутніх лікарів.
ВПРОВАДЖЕННЯ ІННОВАЦІЙНОЇ ОСВІТНЬОЇ ДИСЦИПЛІНИ «РАННЄ ВТРУЧАННЯ В СОЦІАЛЬНІЙ ПЕДІАТРІЇ» НА ДОДИПЛОМНОМУ РІВНІ
Стаття присвячена актуальному питанню модернізації вищої медичної освіти в Україні через впровадження принципів соціальної педіатрії та системи раннього втручання (РВ). Соціальна педіатрія розглядається як міждисциплінарна галузь, що фокусується на біопсихосоціальній моделі допомоги дитині. Враховуючи високу нейропластичність мозку в перші три роки життя, підготовка педіатрів, здатних до ранньої ідентифікації порушень розвитку, є стратегічним завданням для профілактики інвалідизації та інституалізації дітей. Мета дослідження – провести аналіз ефективності впровадження нової вибіркової дисципліни «Раннє втручання в соціальній педіатрії (підтримка дітей з особливими потребами)» та оцінити її сприйняття студентами медичних факультетів як інструменту формування професійних компетентностей. Матеріали та методи. На базі кафедри педіатрії № 4 НМУ імені О.О. Богомольця було розроблено навчальну програму (3 кредити ЄКТС, 90 годин). Після завершення другого циклу навчання (лютий – червень 2025 р.) проведено анонімне анкетування 51 студента 2-го курсу. Дослідження базувалося на аналізі кількісних та якісних показників задоволеності навчанням. Результати. Встановлено, що 100% респондентів оцінили курс як корисний для майбутньої професійної діяльності. Незважаючи на міждисциплінарну складність матеріалу, 98% студентів засвоїли його без значних труднощів, що свідчить про адекватність методики викладання рівню підготовки 2-го курсу. Якісний аналіз відгуків виявив високу цінність практико-орієнтованого підходу: навчання на клінічних базах (сенсорні кімнати, реабілітаційні зали) та розбір реальних кейсів забезпечили візуалізацію теоретичних концепцій. Студенти опанували навички визначення «червоних прапорців» розвитку, принципи сімейно-центрованого консультування та взаємодії в мультидисциплінарній команді. Виявлено запит на поглиблення знань щодо реабілітації дітей з ПТСР та психологічної підтримки родин, що відображає актуальні виклики сьогодення. Висновки. Впровадження дисципліни доводить свою ефективність у формуванні нової генерації лікарів, орієнтованих на якість життя дитини та гуманістичний підхід. Міждисциплінарний характер курсу дозволяє подолати вузькомедичну модель допомоги, інтегруючи знання з психології, реабілітації та права.
ОЦІНЮВАННЯ СТЕЙКХОЛДЕРАМИ ФАХОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ, НАБУТОЇ ПІД ЧАС ПРОФЕСІЙНОЇ ОСВІТИ У ПРАЦІВНИКІВ МЕДИЧНИХ ЛАБОРАТОРІЙ
Проєктування та наповнення освітньої програми (ОП) передбачає визначення переліку компетентностей «ідеального випускника» для галузі. Оцінка успішності реалізації ОП визначається досягненням програмних результатів навчання і готовністю здобувача ОП до професійної діяльності. Важливим інструментом державної атестації медичних кадрів є складання теоретичного іспиту «КРОК», що відображує ефективність засвоєння знань. Значною мірою успішність засвоєння практичних навичок можуть демонструвати результати об’єктивного структурованого клінічного іспиту – ОСКІ та іспити з дисциплін випускного курсу. Для ОП з напрямку лабораторної діагностики ефективним критерієм досягнення програмних результатів навчання є також оцінка стейкхолдерами практичних компетентностей випускника, який вперше працевлаштувався на посаду в медичну лабораторію. Мета роботи – проаналізувати результати оцінювання стейкхолдерами практичної складової фахової компетентності працівників лабораторії на посаді фельдшера-лаборанта або лаборанта (медицина) в галузі охорони здоров’я та на посаді лікаря-лаборанта-інтерна в контексті програмних результатів навчання та їх досягнення випускниками ОП Для збору даних була розроблена анкета, яка валідована визначати рівень компетентностей фахівців у балах за допомогою цифрової шкали. Дані аналізувалися за допомогою коефіцієнтів однофакторних моделей логістичної регресії. Анкета була розповсюджена серед закладів охорони здоров’я, які визначені і затверджені МОЗ України як бази стажування для лікарів-інтернів. Також були залучені співробітники приватних лабораторій, що мають договір про співпрацю у сфері освітніх послуг із закладами освіти. Перелік компетентностей фельдшерів-лаборантів, сформований на основі осі професійних компетентностей, визначених структурою державного іспиту «Крок Б». Оцінка компетентностей лікарів-лаборантів-інтернів зорієнтована на базові вимоги до посади, визначені в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників (Випуск 78 «Охорона здоров’я»), затвердженому наказом МОЗ України від 29 березня 2002 р. № 117, а також – стандарту системи якості ДСТУ EN ISO 15189:2022 «Медичні лабораторії. Вимоги до якості та компетентності». 87% досвідчених професіоналів вважають, що здобувачі бакалаврату під час навчання успішно набувають компетенції для самостійної роботи на посаді фельдшера-лаборанта, 2,6% вважають підготовку здобувачів дуже якісною. Незадоволені професійною підготовкою бакалаврів 10% професіоналів, Аналогічну думку висловили стейкхолдери у відношення до освітньої підготовки магістрів: 88% респондентів вважають, що здобувачі підготовлені до практичної роботи задовільно і добре, 3% вважають підготовку здобувачів дуже якісною, 9% – не задоволені магістрами на робочому місці. Провідною компетентністю, яка мала вирішальний вплив на загальну придатність до роботи для фельдшерів-лаборантів стейкхолдери вважають здатність здійснювати збір та верифікацію даних, прийом та обробку зразків згідно з протоколами (AUC=0,84 95% ВІ 0,72 – 0,97) (p= 0,004, ВШ = 0,28 (95% ВІ 0,12 – 0,66). Для магістрів професіонали визначили компетентність – планування, проведення, аналіз результатів внутрішньолабораторного контролю якості (AUC=0,827 95% ВІ 0,67 – 0,98) (p= 0,018, ВШ = 0,36 (95% ВІ 0,16– 0,83). Вважаємо, що отримані дані допоможуть виявити сильні та слабкі сторони освітніх програм з лабораторної діагностики різного рівню (магістерського та бакалаврського), а також визначити ефективні шляхи вдосконалення освітнього процесу.
ВИКОРИСТАННЯ ВІРТУАЛЬНИХ ПАЦІЄНТІВ У МЕДИЧНІЙ ОСВІТІ: МЕТОДИКА ВПРОВАДЖЕННЯ ТА ОЦІНКА ЕФЕКТИВНОСТІ
Медична освіта на сучасному етапі розвитку перебуває в умовах суттєвих трансформацій, зумовлених обмеженим доступом студентів до реальної клінічної практики, зростанням вимог до безпеки пацієнтів, етичними викликами та активною цифровізацією освітнього процесу. В Україні ці проблеми набули особливої гостроти в умовах повномасштабної війни, коли традиційні форми клінічного навчання стали значною мірою обмеженими через безпекові ризики, навантаження на систему охорони здоров’я та пріоритет надання невідкладної допомоги. Метою статті є узагальнення методичних підходів до впровадження віртуальних пацієнтів у медичну освіту та аналіз ефективності їх використання для формування клінічного мислення здобувачів освіти в умовах обмеженого доступу до реальних пацієнтів. У роботі розглянуто поняття та класифікацію віртуальних пацієнтів, їх місце у компетентнісно орієнтованій і студент-центрованій моделі навчання, а також можливості інтеграції у лекційний, практичний та самостійний компоненти освітнього процесу. Особливу увагу приділено ролі викладача як фасилітатора навчання, педагогічному супроводу та організації рефлексії. Проаналізовано основні переваги використання віртуальних пацієнтів, зокрема підвищення безпеки пацієнтів, стандартизацію навчального досвіду, доступ до рідкісних клінічних випадків та розвиток клінічного мислення без ризику помилки. Окреслено обмеження та виклики, пов’язані з відсутністю фізикального контакту, технічними бар’єрами та потребою в педагогічній підготовці викладачів. Показано підходи до оцінки ефективності віртуальних пацієнтів на основі аналізу засвоєння знань, формування клінічного мислення та рівня задоволеності студентів. Зроблено висновок, що віртуальні пацієнти є ефективним і безпечним інструментом забезпечення якості медичної освіти в кризових умовах та мають стратегічне значення для підвищення стійкості освітнього процесу в Україні.
ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ ОНЛАЙН-ЛЕКЦІЙ НА ЗАСАДАХ ТРАВМА-ОРІЄНТОВАНОГО ПІДХОДУ
У статті наведено результати науково-дослідної роботи, метою якої був пошук та імплементація ефективних та комфортних методів трансформації лекційних курсів у формат «педагог-студент». Проаналізовані методи оптимізації онлайн лекцій з природничих дисциплін на засадах травма-орієнтованого підходу в умовах стресогенних чинників війни. На основі опитування студентів НМУ імені О.О. Богомольця встановлено, що 89% студентів надають перевагу дистанційній формі, проте актуальною є зміна форм та методів подачі навчального матеріалу. Повсюдне впровадження онлайн-лекцій зробило навчання доступнішим й комфортнішим, але при цьому з прикрістю доводиться констатувати зниження рівня мотивації студентів відвідувати заняття в синхронному форматі й сумлінно опрацьовувати навчальний матеріал. Аналіз отриманих даних засвідчив, що підвищення рівня залученості студентів під час лекційного заняття є одним з ключових чинників підвищення ефективності засвоєння системних наукових знань і формування предметних та професійних компетентностей. Водночас, наразі недостатньою є розробленість інструментарію для оцінювання рівня залученості студентів та засобів і прийомів його підвищення під час онлайн-лекцій. Опитування підтвердило запит студентів на інтерактивність (72%), персоналізований зворотний зв’язок (77%) та візуалізацію складних процесів у реальному часі (78%). Встановлено та проаналізовано чинники, що впливають на зниження мотивації та концентрації уваги під час онлайн-лекцій. Автори обґрунтовують доцільність переходу від формального до діяльнісного підходу, що забезпечується широким впровадженням інтерактивних методів і прийомів: опитувань, ігрових елементів, дискусій і обговорень. Обґрунтована структура орієнтованої на перехід від пасивної до активної участі здобувачів освіти онлайн-лекції, ефективність якої підтверджена навчальними досягненнями майбутніх фахівців галузі охорони здоров’я. Реорганізація дистанційних лекційних занять на засадах синергії травмо-орієнтованого та діяльнісного підходів є визначальною для підвищення якості медичної освіти в сучасних кризових умовах. Такий підхід зміцнює комунікацію між студентами та лекторами, покращує запам’ятовування матеріалу, сприяє глибшому засвоєнню знань. Одним з прикладних аспектів проведеного дослідження стало розроблення методичних рекомендацій для організації дистанційних лекційних курсів з природничих дисциплін та формування soft skills викладача, необхідних для активного навчання під час лекцій.
ВИКОРИСТАННЯ ПЛАТФОРМ СОЦІАЛЬНИХ МЕРЕЖ (INSTAGRAM, TIKTOK ТА ІН.) У ПІДГОТОВЦІ ДО ЗАНЯТЬ СЕРЕД СТУДЕНТІВ- МЕДИКІВ БУКОВИНСЬКОГО ДЕРЖАВНОГО МЕДИЧНОГО УНІВЕРСИТЕТУ: ОСВІТНІЙ ОГЛЯД З ОЦІНКОЮ СТУДЕНТІВ
Актуальність. Швидка діджиталізація освіти суттєво вплинула на медичну підготовку, при цьому студенти сучасного покоління дедалі частіше інтегрують платформи соціальних мереж – Instagram, TikTok, YouTube та Telegram – у свої навчальні стратегії для доступу до клінічних демонстрацій, мнемонік та обговорення клінічних випадків. Незважаючи на зростаючу популярність, педагогічна цінність та ризики навчання на основі соціальних мереж залишаються недостатньо вивченими, особливо в багатокультурних академічних середовищах, таких як Буковинський державний медичний університет (БДМУ). Мета дослідження. Проаналізувати міжнародний досвід використання соціальних мереж у медичній освіті та оцінити практики, переваги та виклики використання цих платформ студентами 5-6 курсів БДМУ при підготовці до занять. Матеріали та методи. Дослідження поєднало два методологічні підходи: (1) наративний огляд міжнародної літератури з баз даних PubMed, Scopus та Google Scholar (2020-2025); (2) крос-секційне опитування 120 студентів 5-6 курсів БДМУ (60 українських, 60 міжнародних студентів) за допомогою структурованих анкет для якісної оцінки досвіду навчання та культурних преференцій. Результати. Огляд літератури підтвердив, що 65-85% студентів-медиків у світі використовують соціальні мережі в освітніх цілях. Дані БДМУ показали вищий рівень використання (89%), при цьому найпопулярнішими платформами були Telegram (91%), YouTube (85%) та Instagram (78%). Студенти повідомили про значні переваги, включаючи підвищення залученості (87%), покращену доступність (94%) та кращу ретенцію через візуальний контент (79%). Проте 63% висловили занепокоєння щодо точності інформації, а 58% визнали проблему відволікання. Виявлено культурні відмінності: українські студенти віддавали перевагу україномовним Telegram-каналам (96% проти 86%), тоді як міжнародні студенти більше використовували англомовний контент Instagram (91% проти 64%). Лише 42% вважали, що соціальні мережі покращили їхні оцінки, хоча стратегічне використання корелювало з вищою академічною задоволеністю (p=0,032). Висновки. Платформи соціальних мереж є цінними допоміжними навчальними інструментами при критично- му та стратегічному використанні. Дані БДМУ підтверджують глобальні тенденції, водночас розкриваючи унікальні мовні та культурні виміри в багатокультурній медичній освіті. Ефективність залежить від якості контенту та керівництва викладачів. Структурована інтеграція з навчанням цифровій грамотності може покращити результати навчання, мінімізуючи ризики дезінформації та відволікання. Студенти активно шукають інституційного керівництва та ресурсів, перевірених викладачами.
ФОРМУВАННЯ БІОЕТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ У МАЙБУТНІХ ДОКТОРІВ ФІЛОСОФІЇ: ВИКЛИКИ ТА СТРАТЕГІЇ
У статті розглядається важливість формування біоетичної компетентності у майбутніх докторів філософії в галузі «Охорона здоров’я та соціальне забезпечення» в контексті сучасних вимог до освітньої підготовки. Актуальність теми обумовлена необхідністю інтеграції біоетики в навчальні програми, що регулюються чинним законодавством України, а також зростаючими вимогами до етичності наукових досліджень у медичній практиці. Автори підкреслюють, що формування загальнонаукових (філософських) компетентностей, таких як критичний аналіз, креативний синтез і дотримання принципів академічної доброчесності, є ключовими для підготовки молодих науковців. Стаття також висвітлює основні виклики, з якими стикаються заклади вищої освіти, такі як відсутність єдиних стандартів викладання біоетики, та пропонує стратегії для їх подолання, включаючи розробку міждисциплінарних програм і активне залучення фахівців з різних галузей. Автори акцентують увагу на міждисциплінарному характері біоетики, що вимагає інтеграції знань з медицини, філософії, права та соціальних наук. Залучення різних методів навчання, таких як кейс-методи та рольові ігри, сприяє глибшому розумінню етичних аспектів, що виникають під час клінічної практики та досліджень. Підкреслюється, що біоетика відіграє критичну роль у формуванні відповідальної медичної практики та забезпеченні довіри суспільства до наукових результатів. Стаття акцентує на необхідності систематичного підходу до викладання біоетики для розвитку професійних і етичних компетентностей майбутніх докторів філософії. Важливо зазначити, що формування біоетичної компетентності не лише покращує рівень підготовки фахівців, а й сприяє їхньому активному залученню в етичні дискусії, що виникають у медичній практиці. Це, в свою чергу, допомагає створити етичну культуру в медицині, що є вкрай важливим для розвитку суспільства в умовах сучасних викликів. Автори закликають до впровадження інноваційних підходів у навчальний процес, які б відповідали сучасним вимогам та стандартам, що дозволить підготувати фахівців, здатних ефективно вирішувати складні етичні питання у своїй практиці.
КОМПЕТЕНТНІСНИЙ ПІДХІД У ФАРМАЦЕВТИЧНІЙ, БІОТЕХНОЛОГІЧНІЙ ТА БІОІНЖЕНЕРНІЙ ОСВІТІ: ІНТЕГРАЦІЯ ЦИФРОВИХ, ІНЖЕНЕРНИХ ТА ЕТИЧНИХ КОМПОНЕНТІВ
Статтю присвячено аналізу сучасних підходів до підготовки біотехнологів, біоінженерів та фармацевтів в умовах трансформації фармацевтичного й біотехнологічного секторів. На основі системного аналізу наукових джерел, міжнародних рекомендацій FIP/WHO, стандартів Міністерства освіти і науки України та праць вітчизняних дослідників визначено ключові тенденції розвитку компетентнісної моделі освіти. Підкреслено, що формування професійної культури фахівця – цілісної системи знань, умінь, ціннісних орієнтацій, управлінських та аналітичних здібностей – є центральним завданням сучасної вищої школи. Окрему увагу приділено ролі організаційно-управлінської та цифрової компетентностей, які забезпечують готовність майбутніх фахівців діяти в умовах технологічної динаміки, ризиків та високої відповідальності. Проаналізовано виклики ринку праці, серед яких: старіння професійних компетентностей («період напіврозпаду» знань), недостатня практична складова університетської освіти, низький рівень використання цифрових інструментів. Доведено, що адаптивні інтелектуальні навчальні системи (АІНС) створюють нове освітнє середовище, здатне компенсувати брак лабораторного обладнання та підвищити результативність підготовки. Запропоновано модель інтеграції компетентнісного, цифрового та інженерного компонентів у професійну підготовку, що забезпечує відповідність освітнього процесу міжнародним стандартам. Обґрунтовано, що така модель формує конкурентоспроможного фахівця, здатного до самостійних рішень, рефлексії, управління технологічними процесами та інноваційної діяльності.
ФОРМУВАННЯ НАВИЧОК ВЗАЄМОДІЇ З ЛЮДЬМИ З ІНВАЛІДНІСТЮ У СОЦІАЛЬНИХ ПРАЦІВНИКІВ ТА МЕДИЧНОГО ПЕРСОНАЛУ: БАЗОВІ ПРИНЦИПИ
Стаття показує, що навички взаємодії з особами з інвалідністю становлять компонент багатовимірної професійної компетентності медичного персоналу, психологів і соціальних працівників, яка включає комунікативні вміння, етичні установки, навички емоційної саморегуляції та адаптації. Хоча формування навичок інклюзивної взаємодії формально представлено в програмах підготовки фахівців на рівні додипломної та післядипломної освіти, їх формування не можна звести до стандартизованих протоколів, адже ефективна взаємодія потребує гнучких реакцій на індивідуальні потреби, функціональне різноманіття та обмеження в залежності від ситуації. Розвиток навичок інклюзивної комунікації значною мірою залежить від практичного досвіду, навчання на тренінгах і симуляційно-орієнтованого навчання, що підкреслює потребу системної практико-орієнтованої інтеграції в межах вищої освіти. Попри більш насичений практичний досвід у вищій освіті Польщі та нещодавні інновації в Україні, зберігаються суттєві прогалини щодо даного питання. Програми додипломної підготовки медиків недостатньо охоплюють питання підготовки з інклюзивної комунікації та містять недостатню кількість модулів психологічної саморефлексії, тоді як програми підготовки психологів та соціальних працівників містять окремі компоненти інклюзивної комунікації, проте, які не становлять загальну освітню парадигму країни. Медичні працівники та психологи виявляють низький рівень теоретичних знань щодо інклюзивної взаємодії, стійку стигматизацію та упереджене ставлення до осіб з інвалідністю, що істотно впливає на якість взаємодії. З метою оптимізації комунікативної компетентності майбутніх медиків, психологів та соціальних працівників необхідне комплексне запровадження спецкурсів в програму підготовки фахівців, запровадження інклюзивності на рівні стратегії освітнього закладу, та застосування людино-центрованого підходу у навчанні.