СУЧАСНА ПІСЛЯДИПЛОМНА МЕДИЧНА ОСВІТА В УКРАЇНІ: ВИКЛИКИ ТА ТРАЄКТОРІЯ РОЗВИТКУ
У статті визначені та проаналізовані ключові виклики та напрямки розвитку післядипломної медичної освіти в Україні, яка охоплює інтернатуру, резидентуру, безперервний професійний розвиток і підготовку докторів філософії. Аналіз наукових джерел і практичного досвіду свідчать про необхідність гармонізації післядипломної медичної освіти з міжнародними стандартами та усунення розриву між очікуваннями стейкголдерів і реальним рівнем професійних компетентностей лікарів. Наголошено на важливості формування сучасних клінічних, діагностичних, комунікативних, етичних, управлінських, цифрових і психологічних компетентностей, а також травма-інформованої, гендерно-чутливої, педагогічної та інтерпрофесійної. Описано основні напрямки післядипломної медичної освіти, проаналізоване нормативно-правове підґрунтя організації післядипломної медичної освіти. Схарактеризовано особливості первинної та вторинної спеціалізації, резидентури та безперервного професійного розвитку лікарів згідно зі останніми нормативними документами. Наголошено на викликах, що наразі є актуальними, для післядипломної медичної освіти України: вартістю освіти та механізмами оплати, надто звуженим переліком спеціальностей резидентури, необхідністю розширення змісту та тематики програм післядипломної медичної освіти згідно із світовими критеріями. Проаналізовані наявні ризики проявів недоброчесності й формального ставлення до безперервного професійного розвитку. Запропоновано стратегічні рішення, зокрема розробку національної стратегії післядипломної медичної освіти, цифрову трансформацію, модернізацію освітніх програм та забезпечення рівного доступу до якісної підготовки для лікарів усіх регіонів України. Автори наголошують на зміні пріоритетів стосовно форм безперервного професійного розвитку: дистанційний характер навчання, проходження спеціалізацій фахівцями, навчання на майстер-класах, тематичних школах, навчання на симуляційних тренінгах.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПРОТОКОЛИ BLS ТА ACLS: МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА УКРАЇНСЬКА ПРАКТИКА
Невідкладна медична допомога при раптовій зупинці кровообігу вимагає точного дотримання міжнародних протоколів, що забезпечують максимальні шанси на виживання пацієнта. Система реанімації базується на двох рівнях підтримки життя: BLS (Basic Life Support) – базова підтримка життя, та ACLS (Advanced Cardiovascular Life Support) – розширена серцево-судинна підтримка життя. Хоча ці протоколи мають спільну основу, у різних країнах світу вони відрізняються залежно від організаційних, освітніх та ресурсних можливостей.Мета. Провести порівняльний аналіз міжнародних шкіл реанімації (ERC, AHA, MRC, ANZCOR, МОЗ України) з метою визначення їх ключових особливостей та чинників ефективності систем навчання і надання невідкладної допомоги. Матеріали і методи. Проаналізовано сучасні міжнародні та національні рекомендації щодо проведення серцево-легеневої реанімації, зокрема протоколи Європейської Ради з Реанімації (ERC), Американської Асоціації Серця (AHA), Мальтійської Ради з Реанімації (MRC), Австралійсько-Новозеландського комітету з реанімації (ANZCOR) та наказ МОЗ України №1259 від 18.07.2024 р.Результати. Виявлено, що всі школи базуються на рекомендаціях ILCOR і мають спільні принципи: якісні компресії грудної клітки, співвідношення 30:2, раннє застосування AED, командна робота та безперервне навчання. Разом з тим, існують ключові акценти: ERC – стандартизація навчання і масова підготовка населення; AHA – деталізація алгоритмів, моніторинг якості та командна взаємодія; MRC – розвиток лідерських навичок у реанімаційних командах; ANZCOR – простота, доступність і адаптація до віддалених регіонів; Українська школа – інтеграція цивільного та військового досвіду, тактична медицина, адаптація до обмежених ресурсів. Висновки. Найефективніші системи реанімації поєднують міжнародні стандарти з локальною адаптацією, забезпечуючи баланс між науковими доказами та практичною реалізацією. Для України важливими напрямками залишаються уніфікація навчання, розвиток міжсекторальної взаємодії, впровадження сучасних технологій та систематичне оновлення знань медичних працівників.
СУЧАСНА СИСТЕМА ПІСЛЯДИПЛОМНОЇ ПЕДІАТРИЧНОЇ ОСВІТИ ТА БЕЗПЕРЕРВНОГО ПРОФЕСІЙНОГО РОЗВИТКУ ДИТЯЧИХ ЛІКАРІВ
Погіршення стану здоров’я дитячого населення на тлі триваючої війни та етапі постпандемії вимагає змін щодо структури, форм та обсягів післядипломної освіти і безперервного професійного розвитку дитячих лікарів задля забезпечення належної медичної допомоги дитячому населенню у нинішніх непростих умовах. Існуюча система післядипломної педіатричної освіти та безперервний професійний розвиток дитячих лікарів в Україні не у повній мірі відповідають сучасним викликам сьогодення та європейським вимогам. Першочергово потребує удосконалення система первинної спеціалізації дитячих лікарів – інтернатура. Її тривалість має бути збільшена до 4-5 років згідно вимог докторської директиви ЄС. Враховуючи вимоги часу, зростання в країні малюкової смертності на тлі війни та тривалої пандемії, ризики нових спалахів інфекційних хвороб, до переліку діючих 24 спеціальностей інтернатури доцільно додати такі спеціальності як «Неонатологія», «Дитячі інфекційні хвороби» та «Дитяча анестезіологія». Необхідно запровадження дворічної Лікарської резидентури за найбільш затребуваними у нинішніх умовах педіатричними спеціальностями з її проходженням на базі провідних університетських клінік та наукових установ МОЗ України і НАМН України. Враховуючи соціальне становище дитячих лікарів закладів охорони здоров’я комунальної та державної форми власності їх участь у заходах щодо безперервного професійного розвитку має компенсуватись за кошти стейкхолдерів.
ВПЛИВ ГЛОБАЛІЗАЦІЇ ТА СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНИХ ПРОЦЕСІВ НА ПСИХОЕМОЦІЙНИЙ СТАН ЛЮДИНИ
У XXI столітті людство переживає період глобалізації та технологічних змін, які докорінно трансформують спосіб життя, роботи та взаємодії. Зростання рівня тривожності, депресії та інших психоемоційних розладів стає невід’ємною характеристикою сучасного суспільства, що вимагає детального дослідження взаємозв’язку між глобалізаційними процесами та психічним здоров’ям населення. Невпинне старіння населення у світовому масштабі є однією з головних демографічних тенденцій сучасності. Збільшення тривалості життя призводить до зростання частки осіб літнього віку, які є найбільш вразливою групою щодо розвитку нейродегенеративних захворювань, зокрема деменції. Захворюваність на деменцію, включаючи хворобу Альцгеймера, судинну деменцію та інші форми, демонструє стійке зростання, що створює дедалі більший тягар на систему охорони здоров’я, соціальні служби та сім’ї пацієнтів. Захворювання завдає величезного емоційного, фізичного та фінансового тягаря їхнім близьким, які часто змушені брати на себе роль постійних опікунів.Сучасний фармацевтичний ринок характеризується широким, але все ще недостатнім асортиментом препаратів для лікування деменції. Представлені лікарські засоби (ЛЗ), вироблені закордонними та вітчизняними виробниками, переважно спрямовані на симптоматичне лікування когнітивних порушень та поведінкових розладів (наприклад, антипсихотики, антидепресанти). Водночас ринок перебуває під постійним впливом фундаментальних та клінічних наукових розробок у напрямку нейронаук, законодавчих змін у сфері охорони здоров’я та обігу лікарських засобів, а також соціальних (обізнаність про деменцію) та економічних трансформацій (доступність лікування, державні програми підтримки).
ПОНЯТТЯ УПРАВЛІНСЬКОЇ ФАХОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНЬОГО ДОКТОРА ФІЛОСОФІЇ ГАЛУЗІ ЗНАНЬ «ОХОРОНА ЗДОРОВ’Я ТА СОЦІАЛЬНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ» В КОНТЕКСТІ КОМПЕТЕНТНІСНОГО ПЕДАГОГІЧНОГО ПІДХОДУ
У статті розкрито сутність поняття управлінської фахової компетентності майбутнього доктора філософії галузі знань «Охорона здоров’я та соціальне забезпечення» в контексті компетентнісного педагогічного підходу.Показано, що сучасні умови розвитку медичної науки та практики вимагають від здобувача третього рівня освіти не лише глибокої теоретичної підготовки, а й здатності до самостійного розв’язання складних наукових і клінічних проблем, ефективної комунікації в міждисциплінарному середовищі та управління науковими процесами.Фахова компетентність визначається як комплексна характеристика професійної готовності аспіранта, що відображає його здатність здійснювати повний цикл наукового дослідження: від постановки проблеми й критичного аналізу сучасних медико-біологічних викликів до отримання результатів і впровадження їх у практику охорони здоров’я.В загальній структурі фахової компетентності автором виділено чотири взаємопов’язані групи компетентностей: науково-дослідницьку, клінічну, комунікативну та управлінську. Особливу увагу приділено управлінській компетентності як здатності майбутнього доктора філософії керувати дослідницьким процесом у науковій чи клінічній команді, координувати діяльність учасників, здійснювати стратегічне планування, забезпечувати ефективну взаємодію зі структурними підрозділами та зовнішніми партнерами. На основі аналізу наукових джерел запропоновано багатокомпонентну модель управлінської компетентності, що охоплює когнітивний, стратегічний, операційно-діяльнісний, лідерський, організаційно-аналітичний, комунікативний, ціннісно-мотиваційний та рефлексивний компоненти. Описано рівні розвитку компонентів. Підкреслено, що рівень розвитку кожного з них може варіювати, а недостатня сформованість двох і більше компонентів суттєво знижує загальну продуктивність аспіранта та ефективність його наукової діяльності. Запропонований підхід дозволяє комплексно оцінити професійну готовність майбутнього доктора філософії та визначити напрями подальшого удосконалення освітньо-наукових програм у сфері охорони здоров’я та соціального забезпечення.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ВИКЛАДАННЯ ДИСЦИПЛІНИ «АНАТОМІЯ ЛЮДИНИ» У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ ДЛЯ СТУДЕНТІВ-ПАРАМЕДИКІВ
Парамедики – це медичні працівники, які надають екстрену медичну допомогу на догоспітальному етапі, тобто поза медичним закладом. Парамедики самостійно проводять огляд хворого, діагностують його стан, надають першу догоспітальну невідкладну допомогу та приймають рішення про подальші дії. Впровадження парамедиків дало можливість покращити оперативність екстреної допомоги, зменшити навантаження на лікарів у «швидкій», підвищити якість транспортування та стабілізації стану пацієнтів до госпіталізації, підсилити медичну службу в умовах військових дій, масових надзвичайних ситуацій.Особливого значення набрала ця професія сьогодні, в період повномасштабної війни. Існує спеціалізація «бойовий парамедик» (або бойовий медик), який надає допомогу на полі бою. Тому гостро постала проблема навчання парамедиків у ВНЗ. Викладання анатомії для парамедиків має свої особливості, що відрізняють його від традиційних програм для лікарів чи біологів. Головний акцент робиться не стільки на детальному запам’ятовуванні дрібних анатомічних структур, скільки на тих знаннях, що безпосередньо потрібні у професійній діяльності.Наприклад: топографія вен та артерій для швидкого доступу під час інфузійної терапії; орієнтири для проведення серцево-легеневої реанімації; розташування дихальних шляхів та особливості їх прохідності. Для кращого засвоєння матеріалу доцільно активно застосовувати: 3D-моделі та віртуальні симулятори, що дозволяють «розібрати» тіло на шари без потреби у реальному препараті; манекени та тренажери. які забезпечать відпрацювання навичок інтубації, венепункції, масажу серця; кейсовий метод, який дасть можливість розглядати клінічні ситуації, що вимагають застосування анатомічних знань. Парамедик має діяти миттєво, тому у студентів важливо формувати: прості алгоритми орієнтації в тілі людини; асоціативне мислення (наприклад, біль у певній ділянці відповідає ураженню конкретного органу); здатність знаходити життєво важливі орієнтири навіть у складних умовах.Сучасна освіта парамедиків вимагає активного впровадження симуляційних центрів, де студент може: «відпрацювати» екстрені ситуації на віртуальних пацієнтах; навчитися діяти в умовах стресу; поєднати знання анатомії з практичними навичками.
ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ У СТУДЕНТІВ-СТОМАТОЛОГІВ ТА ЇЇ КОРЕКЦІЯ У ІНТЕРНІВ
У статті розглянуто комунікативну компетентність як один із ключових компонентів професійної підготовки стоматолога. Наголошено, що ефективна комунікація в умовах сучасної медичної практики є не лише важливою фаховою навичкою, а й чинником забезпечення якості лікувального процесу, зміцнення довіри між лікарем і пацієнтом, зниження тривожності та профілактики конфліктів. Проаналізовано основні підходи до вивчення феномену комунікативної компетентності у стоматологічній освіті. Виокремлено чотири ключові напрями її дослідження: теоретико-методичні засади, емоційно-психологічні чинники, практичне формування у студентів та корекція відповідних навичок у лікарів-інтернів. Особливу увагу приділено аналізу базових комунікативних дій, зокрема: встановленню першого контакту, збору анамнезу з використанням активного слухання, поясненню діагнозу доступною мовою, взаємодії з тривожними або агресивними пацієнтами, а також залученню пацієнта до процесу прийняття рішень. Стаття містить практичні приклади проявлення комунікативної компетентності стоматолога з пацієнтом. Обґрунтовано, що кожен із зазначених компонентів вимагає системного педагогічного супроводу, тренінгових методик, моделювання професійних ситуацій, рефлексії та наставництва. Описано практичні рекомендації щодо формування вищезазначених характеристик у студентів-стоматологів та інтернів під час практики. Підкреслено важливість розвитку емоційного інтелекту, саморегуляції та емпатійності як основи якісної професійної взаємодії. Аргументовано, що формування комунікативної компетентності має бути інтегрованою частиною освітнього процесу, реалізованою на всіх етапах – від додипломної підготовки до інтернатури.Комплексний підхід до розвитку цієї компетентності сприятиме підвищенню рівня професійної культури майбутніх стоматологів і забезпеченню високих стандартів клінічного спілкування.
ІНТЕЛЕКТ-КАРТИ ЯК ІННОВАЦІЙНИЙ МЕТОД ОРГАНІЗАЦІЇ ТА СИСТЕМАТИЗАЦІЇ ЗНАНЬ У ВИКЛАДАННІ ДИСЦИПЛІН З МІКРОБІОЛОГІЇ, ВІРУСОЛОГІЇ ТА ІМУНОЛОГІЇ
У статті теоретично обґрунтовано та практично апробовано застосування інтелект-карт (ментальних карт) як інноваційного методу навчання у процесі викладання мікробіології, вірусології та імунології для студентів медичних університетів. Метою дослідження стало визначення дидактичного потенціалу інтелект-карт у формуванні системного клінічного мислення, розвитку когнітивної гнучкості та поглибленій систематизації теоретичного матеріалу, що критично важливо для активізації навчально-пізнавальної діяльності студентів. Здійснено порівняльний аналіз традиційних підходів і візуальних методик навчання, що підтвердив виразні переваги інтелект-карт у підвищенні рівня засвоєння складних мікробіологічних понять, класифікацій та патогенетичних ланцюгів. У статті представлено власний досвід упровадження методу інтелект-карт у навчальний процес кафедри мікробіології, вірусології та імунології. Особлива увага приділена методичному забезпеченню: детально описано алгоритм створення ментальних карт під час практичних занять, особливості групової роботи студентів у міні-командах, а також інтеграцію методу із ситуаційними кейсами та клінічними прикладами, що сприяє конвертації теоретичних знань у практичні навички діагностики. Окрему увагу приділено використанню цифрових платформ (Miro, MindMeister, XMind) для дистанційного та змішаного навчання, що забезпечує гнучкість і візуальну доступність матеріалу. Встановлено, що використання інтелект-карт підвищує внутрішню мотивацію до навчання, розвиває критичне та аналітичне мислення, сприяє кращому та довготривалому запам’ятовуванню навчального матеріалу та, відповідно, забезпечує ефективну підготовку студентів до інтегрованого ліцензійного іспиту «КРОК». Отримані результати підтверджують доцільність використання інтелект-карт як дієвого інструменту для формування ключових професійних компетентностей та підвищення якості підготовки майбутніх фахівців у галузі охорони здоров’я.
СТАН ОБІЗНАНОСТІ ЩОДО КІБЕРБЕЗПЕКИ СЕРЕД ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ НМУ ІМЕНІ О.О. БОГОМОЛЬЦЯ
У статті здійснено комплексний аналіз рівня обізнаності з основ кібербезпеки здобувачів вищої освіти НМУ імені О.О. Богомольця в умовах активної цифровізації освітнього процесу та медичної сфери.За результатами анкетування здобувачів першого (бакалаврського) та другого (магістерського) рівнів вищої освіти визначено рівень їхніх знань, практичних навичок та готовності протидіяти найпоширенішим кіберзагро- зам. Можна констатувати, що хоча більшість респондентів усвідомлюють базову важливість кібербезпеки для майбутньої професійної діяльності, проте значна частина здобувачів вищої освіти мають фрагментарні або поверхові знання ключових понять – фішингу, конфіденційності медичних даних, принципів управління паролями та правил безпечної поведінки онлайн, а практичні навички часто залишаються недостатньо сформованими.Особливу увагу привертає низький рівень знань щодо методів захисту конфіденційної інформації пацієнтів, що є критично важливим для майбутніх медичних працівників. Під час опитування респондентів встановлено основні проблеми з якими стикались здобувачі вищої освіти в контексті кіберзахисту, а саме: недостатня регулярність оновлення паролів, нерівномірне використання антивірусних засобів та обмежену здатність розпізнання шкідливих повідомлень. Незважаючи на це, майже 80% опитаних визнали високу важливість кібербезпеки у майбутній професійній роботі, а понад 70% висловлюють готовність підвищувати свій рівень цифрової грамотності.На основі результатів здійсненого дослідження можна констатувати потребу у впровадженні цілеспрямованих освітніх програм, тренінгів та інтеграції елементів цифрової безпеки в існуючі навчальні дисципліни. Підвищення рівня кіберграмотності здобувачів вищої освіти сприятиме не лише захисту персональних даних, а й загальній цифровій стійкості медичної галузі, яка все активніше використовує інформаційні системи, телемедицину та онлайн-сервіси.
ПЕРСПЕКТИВИ ЗАСТОСУВАННЯ СЕРВІСІВ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ У ПІДГОТОВЦІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ФАРМАЦЕВТИЧНОЇ ОСВІТИ
Сьогодення демонструє активний розвиток застосування засобів штучного інтелекту (ШІ) у сфері вищої освіти. При цьому медична і фармацевтична галузь також використовує ці напрацювання у практичній сфері, як взаємодія з пацієнтами, покращення якості та безпеки фармаконагляду, розробка нових лікарських засобів та ін.Наразі використання ШІ у фармацевтичній практиці постійно досліджується для подальшого розуміння його можливостей. Із урахуванням перспектив поширення ШІ постає питання про можливості використання різних сервісів цієї технології під час навчання студентами та підготовки до занять викладачами дисциплін, які включені до освітньої програми «Фармація». У процесі вивчення фармацевтичних дисциплін підготовка студента включає глибоке розуміння теоретичних аспектів теми, а також набуття якісних практичних навичок, що також потребує системного підходу із активним залученням ситуаційних завдань. Особливої уваги викладачів, безумовно, потребують майбутні випускники, для яких найважливішим є підготовка до випускної атестації. Для цього студенти активно працюють із тестовими завданнями для складання ліцензійного іспиту «КРОК2».Також належна увага приділяється проблематиці виконання випускної магістерської роботи. У статті наведено огляди науковців щодо перспектив впровадження ШІ в освітній процес. Також проведено аналіз даних використання сервісів студентами-фармацевтами випускного курсу стосовно свідомого практичного застосування ШІ при підготовці до практичних занять, самостійної роботи, контролю знань та написання випускної магістерської роботи від вибору теми, опрацювання текстів та створення доповіді для захисту. З урахуванням обґрунтованої стурбованості у питанні представлення магістрантами літературних оглядів та прогнозів ШІ у процесі опрацювання матеріалів за обраною тематикою враховується актуальність дотримання норм академічної доброчесності. Відповідно, у статті приділено увагу як можливостям, так і недолікам використання ШІ.
МЕТОДИЧНІ ПІДХОДИ ДО РОЗРОБКИ ПРОГРАМИ ВИБІРКОВОЇ ДИСЦИПЛІНИ «МЕТОДОЛОГІЯ ТА ОРГАНІЗАЦІЯ НАУКОВИХ ДОСЛІДЖЕНЬ»
У статті наведено теоретичні та практичні методи, які дозволили описати концепцію розробки вибіркової дисципліни «Методологія та організація наукових досліджень» для студентів денної, вечірньої та заочної форм навчання спеціальності G21 «Біотехнології та біоінженерія» для другого (магістерського) рівня освіти у вигляді чотирьох етапів (підготовчого, теоретико-методологічного, організаційно-змістовного та підсумково-корегувального). Підготовчим етапом нашої роботи було педагогічне моделювання Програми, яке базувалося на реалізації компетентнісного підходу, на студентоцентрованості та на підвищенні якості освіти. Теоретико-методологічним етапом була розробка методології Програми та її принципів, враховуючи необхідність підготовки фахівців з біотехнології у нашій країні. Організаційно-змістовний етап дозволив визначити організаційні механізми, які допомагали реалізувати Концепцію Програми, підсумково-корегувальний етап дозволив проаналізувати апробацію педагогічного конструкту. При розробці Концепції Програми ми використовували змістовний, освітній, операційний та підсумково-оцінювальний компоненти. Авторами відмічається, що основними структурами програми є практична та самостійна робота студентів, за джерелами знань використовуються, переважно, словесні та наочно-практичні методи (розповідь, обговорення, демонстрація, кейс-методи, ситуаційні задачі тощо). За характером логіки пізнання – аналітичний, індуктивний, дедуктивний методи, за рівнем самостійної розумової діяльності – проблемний, дослідницький. Авторами з’ясовано, що у загальній підготовці майбутніх біотехнологів з фармації важливим є дидактичний комплекс інформаційного забезпечення дисципліни «Методологія та організація наукових досліджень», сутність якого є удосконаленням змістовного наповнення тем, які виносяться на практичні заняття.
ПЕРСПЕКТИВИ ІНФОРМАЦІЙНО-ОРІЄНТОВАНОГО НАВЧАННЯ СТУДЕНТІВ-СТОМАТОЛОГІВ З ВИКОРИСТАННЯМ ДОСВІДУ СТАРТАПІВ
Стаття присвячена оптимізації навчального процесу підготовки студентів стоматологів у медичних ЗВО із використанням найбільш сучасного та передового світового досвіду вирішення науково-технологічних проблем.Обґрунтовується ефективність включення у базові програми стоматологічної підготовки таких нестандартних підходів, як вивчення досвіду створення та розвитку стартапів, які є наразі найбільш ефективною формою реалізації ідейних пропозицій в технологічні рішення. Видається перспективним поєднання таких, на перший погляд, досить віддалених напрямків у процесі підготовки здобувачів вищої стоматологічної освіти.Справді, саме стартапи у сучасному розвитку самих різних сфер людської діяльності відіграють ключову роль у піонерських рішеннях, створюючи всі передумови для інноваційних проривів. Із стартапів переросли у масштаби корпорацій “Google”, “Facebook”, “Apple” та багато інших найуспішніших компаній світу. Тому логічно вивчати базові ідейні та технологічні підходи створення та розвитку стартапів крізь призму можливостей їх використання у процесі підготовки фахівців для стоматологічної сфери, яка на сьогодні є однією з найбільш технологічних у галузі охорони здоров’я.На нашу думку, найбільш доцільно створити вибіркову дисципліну, яка би могла пропонувати вивчення саме таких новітніх підходів у вирішенні проблем цифрової та інформаційної компетентності майбутніх магістрів стоматології. Це дасть змогу формувати у здобувачів медичних ЗВО стоматологічного напрямку базові аспекти професійного становлення та безперервного професійного розвитку в умовах цифрового суспільства. Наразі фахівці стоматологічної сфери відчувають брак навичок, необхідних для ефективного перетворення й використання інформації, здатності самостійно здобувати та аналізувати її в сучасному інформаційному середовищі, критичне та аналітичне мислення, робота в команді, вирішення проблем, повага до різноманітності. Адже освітній процес повинен не лише підготувати фахового спеціаліста високого рівня, але й навчити його практичній реалізації своїх особистісних надбань. У стоматології важливим є поєднання суто фахових умінь та можливостей реалізувати їх як з професійним, так і з економічним результатом. Прикладом успіху здобувачів вищої освіти стоматологічного напрямку є створення власних стоматологічних кабінетів і мережевих клінік. Для кращого результату необхідно поєднання як фахових, так і ключових компетентностей, а також особистісних якостей, серед яких насамперед виокремлюємо стійкість. Адже конкуренція у стоматологічній сфері дуже висока, і необхідно максимально стійко і впевнено триматися щоб досягти успіху.Загальний науково-технічний прогрес, новітні технології діагностики, лікування, реконструктивної стоматології демонструють величезні можливості та потребують ґрунтовної підготовки, системних знань, нових нестандартних підходів. Використання технологій штучного інтелекту значно розширює коло можливостей, водночас посилюючи відповідальність за прийняті рішення. Разом з тим, жорстка конкуренція створює психологічний тиск на учасників процесу. Тому саме стійкість і креативність, що притаманні стартапам, будуть також необхідними ключовими компетентностями для практичних стоматологів, насамперед власників стоматологічних кабінетів і мережевих клінік.
ФОРМУВАННЯ КІБЕРГРАМОТНОСТІ ЯК ПЕРЕДУМОВА КОМПЕТЕНТНОСТІ З КІБЕРБЕЗПЕКИ МАЙБУТНІХ ЛІКАРІВ
Стаття присвячена формуванню кіберграмотності майбутніх лікарів як основи їхньої компетентності з кібербезпеки в умовах цифрової трансформації медицини. Обґрунтовано актуальність цілеспрямованого ознайомлення майбутніх лікарів з основними типами кіберзагроз у медичній сфері: malware/ransomware-атаки, що блокують доступ до електронних медичних записів; атаки відмови в обслуговуванні (DoS/DDoS), які паралізують роботу медичних інформаційних систем; фішинг і соціальна інженерія, орієнтовані на медичний персонал; витоки медичних даних (data breaches), що загрожують конфіденційності пацієнтів; атаки на медичні пристрої та Інтернет медичних речей (IoMT), що створюють пряму загрозу життю пацієнтів. Показано, що ці загрози безпосередньо впливають на безпеку пацієнтів, якість медичної допомоги, репутацію медичних установ, а в умовах війни набувають значення загроз національній безпеці. Представлено результати емпіричного дослідження, проведеного на базі Національного медичного університету імені О. О. Богомольця (n=127 студентів першого курсу медичного та стоматологічного факультетів), спрямованого на діагностику вихідного рівня обізнаності щодо специфічних кіберзагроз у медичній галузі. Встановлено, що лише 11,8% студентів були обізнані про конкретні типи медичних кіберзагроз і могли їх пояснити, при цьому найнижчим був рівень обізнаності щодо атак на IoMT (6,3%) та інсайдерських загроз (9,4%). З’ясовано, як ці загрози, що безпосередньо впливають на якість медичної допомоги, детермінують специфіку та вимоги до підготовки майбутніх лікарів, зумовлюючи необхідність формування в них обізнаності й компетентності у сфері захисту цифрових даних. Кібербезпеку майбутнього лікаря запропоновано розглядати як інтегральне утворення, що поєднує когнітивний, діяльнісний та ціннісно-етичний компоненти цифрової компетентності та забезпечує здатність свідомо і безпечно використовувати у професійній діяльності увесь спектр необхідних цифрових технологій. Обґрунтовано доцільність інтеграції обізнаності з кібербезпеки в кейс- орієнтоване та симуляційне навчання, роль яких зростає у процесі підготовки здобувачів вищої медичної освіти. Зроблено висновок про те, що системне ознайомлення з основними кіберзагрозами створює когнітивну основу кіберграмотності та мотиваційне підґрунтя для подальшого поглибленого вивчення методів і засобів кібербезпеки в професійній медичній діяльності, а також сприяє формуванню культури цифрової відповідальності майбутніх лікарів.
РОЗУМІННЯ ЗВ’ЯЗКУ МІЖ РАННІМ ВПЛИВОМ АНТИБІОТИКІВ І НЕЙРОРОЗВИТКОВИМИ РОЗЛАДАМИ: НАСЛІДКИ ДЛЯ МЕДИЧНОЇ ТА ФАРМАЦЕВТИЧНОЇ ОСВІТИ
Мікробіота кишечника дедалі більше визнається важливим чинником, що впливає на формування та функціонування нервової системи. Раннє заселення шлунково-кишкового тракту мікроорганізмами відіграє ключову роль у розвитку імунних і метаболічних процесів, які визначають когнітивні та поведінкові результати в подальшому житті. Низка сучасних досліджень виявила тісний зв’язок між складом кишкової мікробіоти та виникненням нейророзвиткових розладів, зокрема розладу спектра аутизму (РАС) і синдрому дефіциту уваги з гіперактивністю (СДУГ). Експериментальні моделі показують, що зміни у складі мікробіоти можуть впливати на реакції на стрес і поведінку навіть після її відновлення. Дані клінічних досліджень свідчать, що ранній вплив антибіотиків може порушувати баланс мікробіоти кишечника, підвищуючи ризик розвитку нейропсихіатричних розладів.Профілактичне застосування пробіотиків у ранньому віці демонструє потенціал у зниженні ризику розвитку таких порушень у майбутньому. Зокрема, когортне дослідження у Швеції встановило, що як пренатальний, так і післяпологовий вплив антибіотиків асоціюється з підвищеними шансами розвитку РАС і СДУГ. Інші наукові дані вказують на зв’язок між використанням антибіотиків і зниженням когнітивних функцій, виконавчих здібностей і мовленнєвого розвитку у дітей. Доведено, що терапії, спрямовані на мікробіоту кишечника, зокрема пробіотики та трансплантація фекальної мікробіоти, можуть покращувати як шлунково-кишкові симптоми, так і поведінкові показники у дітей із РАС. Крім того, екологічні чинники, як-от вплив триклозану, також можуть відігравати роль у зміні нейророзвиткових процесів. Ці результати вказують на перспективність ранньої модуляції мікробіоти як підходу до профілактики або лікування нейророзвиткових розладів. Подальші дослідження мають визначити причинно-наслідкові зв’язки та довготривалу ефективність терапій, орієнтованих на мікробіоту. У контексті медичної та фармацевтичної освіти важливо формувати у майбутніх фахівців розуміння взаємозв’язку між мікробіомом, фармакологічними впливами та психонейрологічним здоров’ям людини, що сприятиме розвитку превентивних стратегій у клінічній практиці.